Vesa Heikkinen on suomen kielen dosentti ja erityisasiantuntija Kotimaisten kielten keskuksessa sekä www.kotus.fi-sivuston päätoimittaja.
Maalikyliin, rintamaille
Olin viikon korvessa, syrjässä, lomassakin. Olisi siellä kauemminkin viihtynyt, mutta työ kutsui kaupunkiin. Tulinpa siinä lähtöaamuna lausuneeksi jotain sen suuntaista, että ”maalikylä kutsuu”.
Tästäkös paikalla ollut kielitietoinen kansa riemastui. Päädyimme yhdessä siihen, että maalikylä on sananmukaisesti maalattu kylä. Ennen muinoin taloja ei ollut tapana maalata. Eipä ollut oikein maalejakaan. Erityisesti maaseudulla talojen annettiin harmaantua; kaupungissa sen sijaan pintaan siveltiin puna- tai keltamultaa. Vaaleat öljymaalit tulivat muotiin ilmeisesti 1800-luvun alussa. Lauri Putkosen (”Punamultamaalin keittoa Retulassa”) mukaan olympiavuosi 1952 vauhditti myös maalaistalojen maalaamista, ainakin pääteiden varsilla olevien rakennusten.
Keskustelu maalikylistä johti rintamaille. Mitäs ne sellaiset rintamaat sitten ovat? Ovatko sydänmaata, takamaata, erämaata vai selkämaata? Cityä vai periferiaa?
Rintahan on tunnetusti ihmisen etuosaa, näkyvällä paikalla eteen työntyvästi. Rinta on merkinnyt myös metsän reunaa. Tunturin rinnastakin eli rinteestä on puhuttu. Näistä aineksista se rintamaankin merkitys todennäköisesti rakentuu. Rintamailla et ole pöpelikössä, et vittikossa, varvikossa etkä tureikossa.
***
Kuulisihan näitä rintamaamietteitä ja sen sellaisia mielellään muiltakin!
***
Lähteet:
www.kulttuuriperinne.com/tiedostot/muuriankkuri2.pdf
Nykysuomen sanakirja
Palaa otsikoihin | 2 puheenvuoroa